Observant els oceans a la recerca dels signes del canvi climàtic
2007/11/01 Fischer, Albert - UNESCO--IOC Programako aditua eta ozeanografia-ikertzailea Iturria: Elhuyar aldizkaria
![](images/H236-037-01.jpg)
No és molt de temps que les observacions de l'oceà subsuperficial van començar a realitzar-se amb serietat: Es van iniciar després de la Segona Guerra Mundial i es van concentrar en zones amb fort trànsit marítim com l'Atlàntic Nord. No obstant això, aquesta història és bastant llarga per a calcular les tendències de les temperatures subsuperficials amb un grau de certesa científica raonable.
De fet, l'oceà subsuperficial és el lloc idoni per a buscar proves nítides del canvi climàtic provocat per l'home. De fet, un canvi en el sistema climàtic, com el provocat pels gasos d'efecte d'hivernacle, obliga a tot el sistema climàtic a trobar un nou equilibri: Com la terra està més calenta, emet més calor a l'espai per a compensar-lo. Aquesta calor extra és absorbit principalment pels oceans. D'altra banda, els oceans subsuperficials són menys sorollosos que els superficials --que estan influenciats pel temps i les estacionis temps-, per la qual cosa en ells es troben els senyals més clars del canvi climàtic a llarg termini.
Una prova indiscutible dels oceans
En un article publicat en la revista Science al juliol de 2005, Tim Barnett i els seus companys van demostrar que la tendència a l'escalfament observada en els oceans en els últims 40 anys no pot explicar-se a través de la variabilitat natural, sinó que aquesta tendència s'associava clarament a prediccions climàtiques que tenen en compte la influència de l'home en el clima. No obstant això, aquest descobriment no es corresponia amb mesuraments realitzats en altres llocs.
![](images/H236-037-02.jpg)
En qualsevol cas, l'estudi ha proporcionat fiabilitat als models quant a la capacitat de simulació del canvi climàtic dels models climàtics que inclouen la terra, l'oceà i l'atmosfera. En bona part, ja no es qüestiona que l'activitat humana hagi provocat el canvi climàtic. No obstant això, està per aclarir com canviarà exactament.
El Programa Mundial de Recerca Climàtica (WCRP) tracta de respondre a aquestes preguntes. Aquest programa està afavorit per la Comissió Intergovernamental d'Oceanografia (IOC) de la UNESCO, l'Organització Meteorològica Mundial (WMO) i el Consell Internacional de la Ciència (ICSU). El seu principal objectiu és determinar els límits de la predictibilitat del sistema climàtic i de la influència humana en el clima.
Per als científics encara és difícil distingir entre el canvi climàtic causat per l'home i la variabilitat natural del clima. La pròpia variabilitat climàtica sembla estar canviant: Els extrems de les incidències fora del camp del temps "normal" se separen més entre si. És un indicador del canvi climàtic. En aquest context, el projecte sobre la variabilitat climàtica i la predictibilitat del WCRP ajuda a predir millor les situacions climàtiques extremes i a modelizar --a escala temporal de dies, mesos i anys - millors.
![](images/H236-037-03.jpg)
Observació dels oceans per a comprendre'ls
La Comissió Intergovernamental d'Oceanografia (IOC) de la UNESCO i el seu programa d'avantguarda, GOOS, són responsables de l'observació contínua dels oceans en el si de les Nacions Unides. Un equip d'experts de IOC (OOPC) col·labora en la definició de les normes i objectius del concepte de “clima global” de GOOS i en la definició d'eines de control i avaluació del sistema.
Paral·lelament, amb la participació de l'Organització Meteorològica Mundial en un comitè tècnic d'oceanografia i meteorologia marina (JCOMM), IOC està treballant activament en la coordinació de xarxes globals a través d'un centre de gestió de plataformes in situ (aigües) situat a Tolosa (França) (JCOMMOPS). Aquest centre controla permanentment milers de balises, embarcacions i boies, tant fixes com a la deriva, aportant dades oceanogràfiques.
Entre aquestes xarxes in situ, la xarxa de boies d'Argo és la que més ràpid està creixent. Les boies d'Argo són una eina robotitzada i automàtica per a mesurar l'oceà que s'aplica a 2 km de profunditat en l'oceà. Cada deu dies, bombant oli a un dipòsit exterior, pugen a la superfície. En l'ascensió, recullen informació sobre temperatura i salinitat (alguns també mesuren oxigen) i, quan estan en superfície, transmeten aquesta informació via satèl·lit.
A la fi de 2005, en un període de quatre anys, el projecte Argo tenia més de 2.000 boies disseminades, dos terços de l'objectiu inicial (3.000 boies), gairebé una boia de 100.000 km 2, amb una supervivència de quatre anys. Quan les bateries s'esgoten als quatre anys, les boies no poden pujar a la superfície i moltes s'enfonsen). Les boies d'Argo s'han dispersat pels oceans de tot el món gràcies als esforços de més de 20 països participants. I en alguns llocs, les boies aporten més informació de l'oceà subsuperficial durant un any que en tota la història anterior a la posada d'Argo.
![](images/H236-037-04.jpg)
D'altra banda, les boies que es troben a la deriva en la superfície donen pas als corrents de la superfície mundial, aportant dades sobre la superfície: temperatura, ràpids i sovint pressió baromètrica. Aquestes boies proporcionen dades reals per a comprovar els càlculs dels satèl·lits sobre la temperatura de la superfície marina, sent els millors testimonis dels corrents superficials de l'oceà, que són guiats pel vent i els remolins oceànics. Així mateix, milloren les prediccions meteorològiques informant de la pressió superficial.
L'objectiu de l'OOPC (grup d'experts de la Comissió Intergovernamental d'Oceanografia de la UNESCO) era disposar d'una boia de 300.000 km 2, la qual cosa suposa un total de 1.250 boies a la deriva. Objectiu complert al setembre de 2005: 1.250. La boia Global Drifter va ser llançada en un esdeveniment especial a Halifax (el Canadà). Va ser el primer de les xarxes establertes per a l'observació in situ de l'oceà que va complir el seu objectiu, un fet realment memorable.
No obstant això, els científics no poden proclamar la victòria i simplement anar a casa. La xarxa de boies a la deriva ha de ser renovada contínuament, ja que les boies fallen i s'allunyen ràpidament de les àrees de divergència. A més, només el 55% de la planificació de la xarxa global d'observació in situ de l'oceà (composta per boies, receptors, prospectores, mareógrafos i vaixells voluntaris e de recerca) s'ha completat.
Científics passejant pels oceans
A més de les boies, els vaixells també participen en les recerques. El vaixell mercant Skogafoss, vaixell de càrrega de contenidors de 100 metres d'eslora, urpa mensualment del port de Reykjavik (Islàndia). Transporta contenidors de peix congelat a Amèrica del Nord. De tornada a les dues setmanes, fa el mateix viatge, l'any i l'any. A l'Atlàntic Nord pren la ruta de vaixells més septentrional i, malgrat estar en plena primavera, ha d'evitar els icebergs que el Corrent del Labrador porta cap al sud.
![](images/H236-037-05.jpg)
Aquest és un regal per als científics, ja que els moderns envasos de recerca solen ser molt cars. Combustible, manteniment i equip de 3-8 persones (equip de mitjans oficials, enginyers i mariners) paguen entre 20.000 i 50.000 dòlars diaris. Aquests envasos voluntaris són, al seu torn, un dels principals motors d'expansió de les boies superficials a la deriva i de les boies d'Argo, que van omplint els buits de la xarxa d'observació a mesura que van apareixent.
Informació global per a decisions locals
El component global de GOOS es va dissenyar per a vigilar, predir i investigar el clima, però també contribueix a millorar la predicció meteorològica i marina. Gestiona i difon les dades sobre els oceans (actualment subministrats per prop de 70 països) de manera coordinada, a partir dels quals creguin models oceànics i climàtics i altres productes. Per exemple, el IOC exerceix un paper important en la coordinació d'alertes mundials de riscos naturals, especialment pel que fa als tsunamis. De fet, moltes vegades les plataformes d'observació que alimenten els sistemes d'alerta són les mateixes: s'utilitzen boies i mareógrafos associats, tant en els sistemes d'observació del clima com en els d'observació de tsunamis.
![](images/H236-037-06.jpg)
No obstant això, el compromís dels Estats no és suficient. Els oceans del món que cobreixen tan bona part de la Terra són patrimoni de totes les nacions. Gairebé tots els països, rics i pobres, compten amb una agència meteorològica nacional que realitza prediccions atmosfèriques, però molt pocs tenen una agència oceanogràfica per a l'observació dels oceans i menys encara una ordre d'observació dels oceans del món.
Les xarxes d'observació oceànica es van construir gràcies al treball constant d'investigadors oceanogràfics. No obstant això, la pròpia existència de la xarxa planteja problemes, com és el cas dels instruments de mesura de corrents subsuperficials que porten més de deu anys controlant la circulació termohalina a l'Atlàntic, però alguns d'ells no seran renovats, ja que les agències nacionals de recerca prefereixen crear una cosa nova. Una vegada finalitzada aquesta vigilància, no hi haurà res més per a suplir aquesta absència.
Escassa previsió a llarg termini
![](images/H236-037-08.jpg)
Els governs mundials no es comprometen a realitzar una observació permanent perquè tenen una visió a curt termini. Els polítics estan molt febles davant el problema dels gasos d'efecte d'hivernacle causat per l'home, però és clar que el clima continua canviant i que aquest canvi pot accelerar-se.
L'observació i la recerca científica són fonamentals per a ajudar a comprendre com canviarà el clima, millorar les prediccions sobre els canvis a curt termini en els climes locals, millorar el nostre escàs coneixement sobre la química dels oceans i sobre com canviar els ecosistemes, i proporcionar un millor coneixement als governs mundials i als ciutadans perquè prenguin decisions en el futur.
El clima de la Terra ha estat alterat sense precedents per l'home. En fer front a les conclusions serà necessari recaptar la major quantitat d'informació possible.
Per a més informació:
http://ioc.unesco.org/iocweb/climate-change
Font: UNESCO. "Watching the oceans for signs of climate change", A World of Science, 4. vol. Núm. 1, gener-març 2006 (http://www.unesco.org/science/)
Article traduït i adaptat per Elhuyar amb l'autorització de la UNESCO.
![](images/H236-037-09.jpg)
![](images/H236-037-10.jpg)
![](images/H236-037-11.jpg)
![](images/H236-037-12.jpg)
![](https://elia.eus/static/elhuyar/img/elia_RGB.png)
Gai honi buruzko eduki gehiago
Elhuyarrek garatutako teknologia